I 2014 åbnede Bill Wyman for første gang sit arkiv-
-med private optagelser og billeder op for filmskabere
Vi vil takke alle fotografer, managers-
-musikere og filmskabere, som har gjort denne film mulig
-Skal vi teste mikrofonen? -Jeg må tale højt.
Dette er vist et godt niveau, sådan som nålen farer rundt. Ja.
Så starter vi.
Spil enkelt. Giv plads til andre, så de kan fylde.
Man skal ikke være i vejen, ikke bemærkes.
Gør man det rigtigt, bemærkes man ikke. Det er sådan, jeg spiller.
Jeg er Charlie Watts, trommer.
Brian Jones, guitar.
-Keith Richards, guitar. -Mick Jagger. Jeg synger...sange.
Bill Wyman. Bas...guitar.
-Du er den stille i bandet. -Ja. Stenansigtet.
Folk spørger, hvorfor jeg samler på ting-
-og hvorfor jeg skabte mit arkiv.
Det er en tidskapsel med mit liv.
Man forstår mig nok bedre, hvis man ser mine reoler.
Jeg har altid synes, det er vigtigt at dokumentere.
Jeg har dokumenteret ting, siden jeg var barn under krigen.
DE BRITISKE ØER
Jeg husker, hvordan jeg stod på gaden og så op på de tyske bombefly.
Det var en overdøvende lyd.
Et tysk jægerfly fløj langs gaden og beskød os.
Jeg løb hjem til min mormor.
Vi løb ned ad trappen til beskyttelsesrummet.
Så blev der stille.
I skolen næste dag manglede der to piger i klassen. De var døde.
Ved bombekrateret fandt vi legetøj og børnebøger.
Soldaterne jagede os væk.
Min mormor var som min mor. Hun lærte mig alt.
Hun fik mig i gang med at samle på alt muligt.
Jeg samlede på ting i en scrapbog, og det blev hurtigt til flere.
Så måtte jeg skaffe en kuffert. Det fortsatte bare.
Når jeg fik ting, som jeg opfattede som mine, beholdt jeg dem.
Alt er i dette lokale.
Jeg ville være musiker og spille i et band.
Jeg vidste, at det var så usandsynligt-
-at jeg slog tanken ud af hovedet.
Men pludselig sidste år kom jeg til at tænke på det.
Det var en drøm og nu, da jeg var det, betød det intet.
Det var et uopnåeligt mål, da jeg var lille.
Jeg voksede op i Penge. Der var nærmest bandekrig.
De fleste fyre på Blenheim Road-
-havnede på ungdomsanstalt eller i fængsel.
Jeg klarede mig takket være mormor. Hun gjorde alt, hun kunne.
Sådan var mor og far ikke.
Der var en tomhed i dem.
Arbejdsklasseting. Børn skal ses, ikke høres.
Man følte sig tilsidesat.
Jeg følte aldrig, jeg havde et rigtig hjem.
KLADDEHÆFTE W. PERKS
Jeg gik i gymnasiet, hvilket var specielt, når man kom fra slummen.
Mine venner og far anklagede mig for at være snobbet.
Far holdt på, at jeg var fra arbejderklassen-
-og det ville jeg aldrig kunne ændre.
Min far tog mig ud af skolen. Rektor skrev et brev, som jeg stadig har.
Kære mr Perks
Angående Deres søns udmelding. De begår en stor fejl.
Han tog mig ud af skolen og gjorde det værst tænkelige.
Skaffede mig job i en spillebule, så jeg kunne bidrage til hjemmet.
Han var murer og arbejdsløs, hvis vejret var dårligt.
Jeg boede ofte hos min mormor, for jeg kunne ikke enes med far.
Jeg måtte klare mig selv.
Da mormor døde, var jeg ikke længere elsket af nogen.
Hun døde, mens jeg var borte. Jeg fik aldrig gengældt hende-
-al den kærlighed, hun gav mig. Det piner mig.
Da jeg blev født, sagde hun: "Denne dreng bliver berømt."
Alle lo. Mor, far og familien...
Alle så det som en joke.
BULDRENDE "STEN"
DE SENSATIONELLE ROLLING STONES
Giv en hånd til Rolling Stones.
Publikum stirrede bare på os.
Vi havde intet scenetøj og forskellige guitarer.
Vi spillede blues og R'n'B, hvilket var fremmed for dem.
Men så gik publikum amok.
Vi var så anderledes. Vi spillede anden musik og spillede bedre.
Keith kunne sine riffs, og Mick fór rundt på scenen-
-med maracas og tamburin. Verdens bedste frontfigur.
Vi var et specielt band. Vi kunne spille enhver af scenen.
Bill havde sin egen stil, som ikke var in eller sej.
Men han havde sin egen identitet.
Han havde et stærkt nærvær, men var ikke påtrængende.
Folk kaldte ham "Stenansigtet".
Han var spinkel, og når han smilede, hvilket ikke var ofte-
-lyste hele hans ansigt op.
Han virkede altid, som om han kedede sig.
Jeg husker, da jeg mødte Bill til vores første øver.
Han havde en anden baggrund. Han voksede op i æraen før vores.
Jeg tror, turneen kom som en befrielse for ham.
Jeg kom i hæren i 1955.
Der fik jeg styrken til at sige fra-
-og slås for det, jeg tror på.
Jeg blev udstationeret i Tyskland. Jeg mødte en fantastisk fyr.
Han hed Gordon Lee Wyman. Lidt af en rebel.
Han klædte sig sjusket, og det kunne jeg lide.
Vores uniform skulle sidde pænt, men han slap godt fra det.
Han fyldte brændstof på og kunne åbne låget-
-og smide et skod i tanken, når han havde røget færdig.
Han var på en måde mit første idol.
Han gjorde tingene på sin egen måde, det kunne jeg relatere til.
Da vi dannede Stones, besluttede jeg at skifte navn.
Jeg skiftede navn i 1964 til Bill Wyman.
Det var en lettelse. Det var en byrde, der forsvandt.
Min far hadede det. Han mente, jeg flygtede fra min rødder-
-hvilket på en måde passede. Det ændrede mit liv.
Jeg købte en jakke i fleck for at være anderledes.
Jeg fik samme frisure som Tony Curtis, med en pandelok.
Folk stirrede på mig, og det gjorde mig stolt.
Jeg var anderledes.
Gutterne på kasernen splejsede til en radio-
-som vi købte i Oldenburg.
Nu kunne vi lytte til det, vi ville, især amerikanernes radio, AFN.
Vi vågnede kl. 5.30 og lyttede til programmet "Stickbuddy Jamboree".
Hej med jer. Dette er Wagon Wheel Willie og "Stickbuddy Jamboree".
Læn jer tilbage og nyd 25 minutters country og western...
Kort efter kom rock'n'roll.
Jeg købte min første single.
Jeg blev helt vild. Jeg måtte tage del i det.
Jeg tog direkte til Oldenburg og købte en akustisk guitar.
Under en udgang gik jeg i biffen i Beckenham med nogle venner.
Vi så filmen "Rock, Rock, Rock!".
Halvvejs inde i filmen sang Johnny Burnette Trio:
Lonesome train on a lonesome track Lonesome train...
Det var som tidlige Elvis.
Han havde skæv mund, som Elvis. Jeg syntes, det var fantastisk.
Efter ti minutter dukkede en sort fyr med overskæg og hvidt jakkesæt op-
-med en Gibson Les Paul-guitar.
Chuck Berry.
Nakkehårene rejste sig. Jeg blev helt vild.
Han gik som en and og rystede med benene.
Publikum lo, men jeg syntes, det var det bedste, der var sket.
Da indså jeg, jeg måtte danne et band.
Efter militærtjenesten dannedes The Cliftons.
Vi sad i mit køkken med en lille båndoptager og lærte sange.
Vi spillede hits-
-og fik et pund hver, en sandwich og en øl.
-Hvor hurtig lærte du at spille? -Det tog 40...
-Giv ham en chance. -Ingen vil svare på spørgsmålene.
Jeg begyndte at spille lidt for tre år siden.
Jeg dannede en gruppe og spillede bas, ingen andre kunne.
-Ingen andre kunne? -Der er mangel på bassister.
Jeg besøgte min søster en weekend, og vi tog ud at danse.
Da hørte jeg bassen.
Live, for første gang.
Den dybe lyd fyldte en. Alle andre spillede lyst.
Jeg tænkte: "Det er det, The Cliftons mangler".
Jeg spurgte de andre, om de ville spille bas. "Nej."
"Nå, så må jeg gøre det."
Han havde ikke råd til en bas.
Han stemte de laveste guitarstrenge.
Jeg tror, vi splejsede om en bas.
Det var en skrækkelig tingest.
Jeg tog et kridt og tegnede formen om.
Jeg opsøgte en ven, der havde en sav for at save delene væk.
"Seriøst?" "Ja, sav det væk."
Jeg kom ny elektronik i...
...kom en Baldwin-mikrofon i og fjernede båndene.
Så købte jeg Framus-strenge, med blød klang.
Jeg købte en forstærker.
Hver gang jeg rørte den, fik jeg stød.
Jeg købte en 18-tommers højtaler. Den største.
Og når jeg spillede... sikken lyd.
Det var utroligt. Jeg havde ubevidst opfundet den båndløse bas.
Jeg hørte "Green Onions" med Booker T. og the M.G.'s.
Jeg elskede basen og begyndte at spille bas på samme måde.
Sådan lærte jeg at spille bas.
Giv plads. Spil ikke for meget. Du er ingen sologuitarist.
Fokuser på trommerne, spil med trommerne-
-og skab en stabil grund, som de andre kan bygge videre på.
Jeg havde spillet med nogle mindre kendte musikere.
Jeg havde erfaring, men kun med rock'n'roll.
Der var sjældent bassister på de plader, vi lyttede til.
Jeg så Bill spille. Han lignede en "Teddy Boy".
Han spillede fantastisk. Det var unikt.
The Cliftons var et frisk pust. Jeg elskede at spille musik.
Vi knoklede-
-men de usle bookere skyldte os penge og nægtede at betale.
Det tærede på os.
Tony Chapman svarede på en annonce om trommeslager for et R'n'B-band.
Vi tog hjem til Micks forældre og lyttede til Jimmy Reed.
De kunne nok lide, at jeg spillede shuffle. Så begyndte jeg med Stones.
Tony sagde: "Bassisten er gået. Vil du med og øve på fredag?"
Jeg tog med ham. Bassen stak ud af bilen.
Jeg tog min hjemmelavede bas og tog til Weatherby Arms i Chelsea.
Der mødte jeg Ian Stewart. Han var rar.
Mick var meget rar.
Brian og Keith talte ikke til mig. De sad i baren som to beatniks.
Jeg købte en omgang til alle, og så bød de på cigaretter.
Så var de rare. De havde ingen penge.
De spurgte mig, hvilken musik jeg kunne lide.
"Chuck Berry." "Godt."
"Jerry Lee Lewis. Eddie Cochran." "Nej."
De kunne ikke lide rock'n'roll.
"Vi er et bluesband. Vi spiller ikke rock'n'roll."
De havde allerede talt med Charlie Watts og fyrede Tony.
Jeg faldt fint på plads.
Jeg var rock'n'roll-fyr, og de spillede ren blues.
Rigtig langsom blues.
Man kunne ikke købe bluesplader i England dengang.
Jeg sagde: "Man kan ikke spille blues en hel aften."
Men der tog jeg fejl, for det var præcis, hvad vi gjorde.
Efter to måneder var vi gode, det lød fantastisk.
I 1963 optrådte vi 340 gange.
Vi kørte overalt i Stews bus.
Han var en utrolig bluespianist og tog sig af os på turne i 22 år.
Han var som et sjette medlem.
Han sagde: "Så er det nu."
MUSIKERFAGFORENINGEN WYMAN, B.
Jeg måtte droppe jobbet, for vi fik gigs uden for London.
Jeg fortalte familien, jeg ville satse på musikken.
Alle, jeg kendte, sagde: "Gør det ikke."
Jeg tænkte. "Skid hul i det. Jeg gør det."
...den nye gruppe Rolling Stones.
Jeg tænkte ikke, det blev til noget stort. Det var bare så spændende.
Vores lyd. Ingen kunne sammenlignes med os.
Jeg begyndte at samle på ting. Jeg var heldig at få plakater.
Nogen ville give mig et billede, de havde taget.
Det hobede sig op.
Alt er tåget. Vil jeg vide, hvad jeg lavede, spørger jeg Bill Wyman.
-Han passer arkivet? -Ja.
Bill var den første, der fik computer.
Han havde videobånd i stakkevis. Han har dem sikkert stadig.
Han fik filmkamera før alle andre.
Jeg filmede rulle efter rulle. 20 års optagelser fra turneer.
Vores største mål var at spille for et publikum, der elskede musikken.
Plader var slet ikke på listen.
Vi tænkte ikke på at være på radioen eller tv.
Det var usandsynligt, at vi skulle spille i udlandet.
Musikken var ukommerciel.
Vi spillede ren blues, og det gik an på jazzklubber.
Men vi fik et publikum, og det tog om sig.
Glyn Johns fra bandet The Presidents sagde:
"Jeg arbejder hos IBC Studios. I kan indspille i tre timer."
"Hvad? Skal vi lave en plade?"
Jeg syntes, Rolling Stones var gode, og der var en chance.
Jeg spurgte ejerne, om jeg måtte hente dem ind.
De sagde ja, på betingelse af de tog sig af det.
Det blev Stones' første indspilning. Fire sange, vist.
Jeg husker det som tre, Bill siger fem.
Han har nok ret. Han har det nok skrevet ned.
Vi indspillede fem sange. Ejeren Harold Clewson-
-spillede dem for Decca, EMI og Pi uden held.
Vi troede, det var enden på karrieren.
Så kom Andrew Oldham.
Jeg er stolt af det meste. Det største er nu The Rolling Stones.
Han syntes, vi udstrålede sex. Det var sådan, han talte.
Han var et geni.
Jeg tænkte ikke så meget på Bill, og det ved han.
Jeg er meget overfladisk og dømmer ud fra udseendet.
Han var mere som Duane Eddy og Johnny and the Hurricanes-
-end Bo Diddley.
Bill kan have haft stunder, hvor han troede, hans liv var fastlagt.
Så kom Rolling Stones.
Andrew Oldham ringede. "Må jeg tale med Terry O'Neill?"
"Kan du gøre det samme for Stones, som med Beatles?"
"Jeg kan prøve."
Redaktøren syntes, de lignede fem forhistoriske monstre.
Med Beatles var det hysteri. Med Stones blev det en kult.
ROLLING STONES R'N'B-KONGER
STORMVEJRET STONES
REBELLER
STONES RULLER TIL TOPS
"Rhythm and Blues er populært," siger The Rolling Stones
Dette er Rolling Stones fanklub-interview...
...med Mick, Bill og Charlie.
Hvornår blev I overfaldet af fans første gang?
Godt spørgsmål. Det husker jeg ikke.
-Det gør jeg. -Han husker alt.
-Første gang det skete... -Det sker ikke mere.
Det var under turneen med Everly Brothers i Nordengland.
Det var enten i Manchester eller Liverpool-
-hvor vi blev overfaldet, da vi forlod stedet.
Nu vil jeg præsentere de fantastiske Rolling Stones.
Efter to takter strøg folk op på scenen, og så var koncerten slut.
To akkorder, og så var det slut.
Det var utroligt, hvis vi nåede tre sange.
Nogle gange brugte de politihunde for at holde folk fra scenen.
Der var én måde at komme derfra i tide. Efter sidste akkord-
-var der tæppefald, og de skulle spille "God Save the Queen."
Folk måtte stå der i to minutter.
Det var den tid, vi havde til at gå af scenen, ud af bygningen-
-og ind i politibilen, ambulancen-
-eller den postbil, vi brugte for ikke at blive bemærket.
Og så var vi borte.
Nogle gange nåede vi det ikke og blev nær mast.
Så rejste vi udenlands.
Tag selen på, rygning er forbudt.
I har aldrig været så trætte, som vi var sidste uge.
Den 15. fløj vi fra München til Vestberlin...
...og det er der, alt startede.
Vi skulle holde pressekonference i lufthavnen.
Efter fem minutter brød fansene ind.
Politiet tilkaldte forstærkning for at klare presset.
Da politiet ikke kunne holde dem ude-
-løb vi ud til bussen, som så måtte køre gennem folkemassen.
Vi blev eskorteret af seks politibiler-
-og 20 motorcykelbetjente. Det var utroligt.
Jeg havde ikke kameraet med. hvilket irriterer mig.
STONES TIL STATERNE
Vi blev ellevilde, da vi hørte, vi skulle til USA.
The Beatles blev populære i USA.
The Rolling Stones slog igennem takket være USA.
Man begyndte at se en magisk udvikling hos dem alle-
-når de spillede i det land, deres passion kom fra.
Vi skulle overbevise hver by, hver delstat.
Så kører vi. Master A, optagelse 1.
Chess var et pilgrimsmål. Der havde de fleste af idolerne indspillet.
Bo Diddley, Chuck Berry, Howlin' Wolf.
Vi håbede at få rette lyd, og det gjorde vi.
Vi spillede deres bluesmusik godt, og det overraskede dem.
-Hvilket ambitioner har du? -At være musiker.
Jeg spiller bare i et band.
Der var noget ved Bills basgange. De var det første, man hørte.
Det var præcist og kontrolleret.
Det tog ikke overhånd. Det var perfekt.
De mest dannede er de bedste musikere. Bill er en af dem.
Hans rock'n'roll blev farvet af bluesen. Deri ligger det magiske.
Bill lyder ikke som andre bassister. Han har en direkte tilgang.
Det afspejler fraværet af et musikerego.
Det er det, man ikke spiller, som afspejler ens evner.
Der var mange bassister, der kunne spille mig af scenen.
De er som sologuitarister. De giver ikke plads til andre.
Virker den ikke?
Nøglen er Bill og Charlie.
Når de spiller sammen, bliver summen større end delene.
Der er en magisk personkemi.
Han er en rigtig god bassist, en beskeden bassist.
På nogle af vores plader er han helt fantastisk.
Heldigvis levede vi af at spille sammen.
Man kaldte os "rockens mest retlinede rytmesektion".
Hvordan startede det med de negative artikler om Stones?
Det startede, da vi var i England.
Nu ved alle, hvem vi er, så ingen skriver noget forkert.
Ville du lade din søster date en Rolling Stone?
STONES ER IDIOTER
Beatles er elsket af alle fra mødre til teenagere.
Folk enten hader eller elsker jer.
Alt, vi gjorde, afveg fra normen.
Folk fattede ikke, hvorfor vi ikke bare hoppede med på vognen.
Andre bands gjorde alt for at blive kendte.
Vi behøvede det ikke. Vi undgik det.
Det var os mod verden. Vi nægtede at tilpasse os.
Hvis unge vil have langt hår, gå pjaltet klædt-
-eller spille guitar, har intet med os at gøre.
Kan de lide musikken, er det fedt.
Det andet var ikke vores ansvar.
Jeg troede, han hadede, at jeg spillede i Stones.
Han brokkede sig altid.
Den generation fattede nok ikke, at deres barn kunne noget-
-som ikke indebar et almindeligt job.
Da jeg fik succes med musikken og klarede mig bedre, end de gjorde-
-var det forkert.
Men mor fortalte om de gange, de sad på pubben.
Hvis nogen kritiserede Stones-
-plejede han at forsvare os og bad dem passe sig selv.
Han gjorde det, uden at jeg vidste det. Han gjorde det aldrig foran mig.
Men jeg bebrejder ham ikke.
Han havde en frygtelig barndom. Virkelig frygtelig.
SCOTCH OF ST. JAMES'S MEDLEMSKORT
Alt var i forandring i starten af 60erne.
Musik, kunst, mode... Pigerne gik med miniskørt.
Alt forandredes.
Klubber skød op i London-
-hvor man stødte på Beatles, Animals eller Hollies.
Man gik fra klub til klub og så nogle gange livemusik.
Man kunne se Ben E. King et sted, Lee Dorsey et andet.
Jeg mødte Otis Redding og talte med ham i en halv time.
Når man mødte de personer dengang, var de som guder.
Det havde med musikken at gøre. Så kom p-pillen og film...
Der skete ting overalt, og vi var midt i det.
Brian og jeg tog på damejagt.
De plejede at slå lejr foran hotellet.
Jeg greb helt klart chancen. Det blev en del af mit liv.
Det blev en vane. Jeg følte mig ensom.
Pigerne gav mig ømhed.
Jeg var nok afhængig af sex.
Jeg var jo ikke afhængig af narko eller alkohol.
Mr W.S. Cory inviterer Dem til sin datters bryllup med mr William Perks
Mit første ægteskab gik ikke. Det var det sædvanlige med-
-at man gifter sig med nabopigen.
Ægteskabet gjorde, at jeg kunne flytte hjemmefra.
Det var hårdt at komme hjem til min kone, som vidste, hvad der foregik.
Jeg erfarede senere, hun havde et forhold.
Så får man barn og holder sammen for barnets skyld.
Det er det værste, man kan gøre. Til sidst blev vi skilt.
Bill Wyman i Rolling Stones: "Mit ægteskab er slut."
Hun insisterede på at tage Stephen med til Sydafrika. Det sårede mig.
Men det var bedre, at han voksede op med en forælder i et normalt liv.
Blev det ikke med mig, blev det med hende.
Stephen skal sige noget. Vent.
Kom og sig hej til Dave.
-Hej. Hej. -Sig: "Hvordan går det."
Hvordan går det? Vi ses snart. Hej hej.
Han kom tilbage i sommeren 1968.
Jeg fik et chok over hans tilstand.
Han havde tandpine. Han var tynd og så ikke rask ud.
Jeg nægtede at sende ham tilbage.
Jeg måtte kæmpe for ham og tvinge skilsmissen igennem.
Ved retssagen gav dommeren mig myndigheden. Det var et mirakel.
Siden den dag opfostrede jeg Stephen.
Efter skilsmissen flyttede min kæreste Astrid ind hos mig.
Vi nåede frem til en port og blev mødt af en gartner med gevær.
"Hvad vil I?" "Er dette Gedding Hall?"
"Det skulle være til salg. Må vi se os omkring?"
"Ejeren er her ikke, men jeg kan vise jer rundt."
Jeg så et helt fantastisk hus. Det var utroligt.
Det var enestående.
Ejeren hed Geoff Allen. Han bød på en kop te.
Jeg så et billede på tv'et af Ronnie, Reggie og Charlie Kray-
-og der stod: "Til Geoff fra drengene".
"Hvad er det, mr Allen?" "Kray-brødrene er mine venner."
Jeg erfarede, han var en "gudfader", som gjorde sig i ejendomme.
Han ville have 45.000 pund for ejendommen.
Vi havde ligget i toppen i fem år, men pengene forsvandt altid.
Geoff lod mig købe det for en pris, jeg kunne betale.
Han sagde: "Du har arbejdet dig op, ligesom jeg."
"Vi kommer begge fra London. Du må købe det."
Det er et skønt sted. Min sjæl er der.
Det er der, jeg er lykkeligst.
STONES ANKER
Da narkorazziaerne kom i 1967, fulgte jeg med i aviserne.
Mick Jagger er anklaget for at tillade-
-rygning af cannabis i sit hjem.
Efter forhøret kom Jones ud af bagdøren og forsvandt i en bil.
Jeg anede ikke, hvem der sad inde, hvem der mødte i studiet.
Jeg ville ikke have med stoffer at gøre.
Jeg holdt mig fra det og gjorde det, jeg ville.
Jeg ignorerede deres problem, det var ikke mit problem.
Jeg levede to liv.
En gang tog jeg ét sug af en joint-
-og den indeholdt etorfin til elefanter.
Jeg gik ud i gangen og så en bekendt person.
Jeg stod og talte med ham i 10-15 minutter.
Da jeg så op, stod jeg foran et spejl.
"Jeg behøver ikke den slags."
Jeg vil bevare jordforbindelsen, ikke svæve rundt.
Tomheden under mig skræmmer mig.
De fleste tror, de går glip af noget og vil prøve det.
Alle bands fra midten af 60erne...
...har mistet medlemmer, som søgte noget, der ikke fandtes.
Brian var den type.
Jeg blev ked af det, da Brian begyndte at miste grebet.
Når vi tog på klubber i L.A. kunne han trippe på LSD.
Han så slanger på jorden og hoppede rundt.
"Der er ild i loftet!" "Ja, Brian."
Jeg lod ham gøre det. Han kunne svæve væk.
Han blev fyret fra bandet og døde en måned efter.
BRIAN JONES DØD I SWIMMINGPOOL
DØM MIG IKKE FOR HÅRDT
Charlie ringede og sagde, Brian var død. Jeg troede ham ikke.
Pressen var skrækkelig under begravelsen.
Folk stod rundt om graven, da kisten blev sænket.
Præsten prædiker, og familie og venner står som bedøvede.
Alle græder. Der er tusindvis af fans-
-der løber frem og beder om autografer.
Fotograferne hænger over en og tager billeder af graven.
Det var sygt.
Kameraerne rullede. Der var ingen respekt.
Da han gik bort, tog jeg det meget hårdt.
Han betød meget.
Koncerten i Hyde Park blev en mindestund for Brian.
Han var død to dage tidligere.
Regent's Park lørdag den 5. juli 1969.
Her er sikkert 200.000 unge. Snart er her vel en kvart million.
Det var en utrolig dag.
Okay.
Det var Mick Taylors første gig med os.
Hans første optræden med bandet var foran 500.000 personer.
Hvor end jeg så hen, så jeg kun hoveder.
Det var som et tæppe med forskellige hårfarver.
Det var en fantastisk dag. Ingen vold, ingen stoffer.
Det gik som en drøm.
Det efterår tog vi på turne i USA. Det var en skøn turne.
Bandets fremtid så lys ud.
Der var meget lidt skrigeri. Folk lyttede til hinanden.
Så kom Altamont.
Vi ville gentage Hyde Park i USA som en tak til de amerikanske fans.
Nu sker det. Rolling Stones spiller ikke på Sonoma Raceway.
De skal spille med Grateful Dead, Jefferson Airplane og Santana-
-på Altamont Speedway, mellem Tracy og Livermore.
Jeg hader at tale om Altamont. Det var forfærdeligt.
Volden ville ingen ende tage.
Hvis vi gik af scenen, ville det blive værre, så vi beroligede folk.
DØD OG KAOS TIL ROLLING STONES-KONCERT
MORD UNDER STONES-KONCERT
Fire fans døde, en af dem af knivstik.
Man taler om, hvordan det kunne være blevet forhindret.
Nogle gange sker ting, og man kan ikke gøre noget ved det.
Man kaldte det "60ernes dødsstød", og det var det.
Stones kunne være død lige der og gjorde det næsten.
I 1970 havde vi alle en skattegæld på 100.000 pund-
-som vi troede, var betalt. Skatten lå på 83-93 %.
Vi havde ikke en chance for at kunne betale den.
Vi måtte flytte til Frankrig.
ROLLING STONES FORLADER ENGLAND
Vi blev de første, der søgte skattely.
Det var hårdt. Vi blev flået. Men man lærer af det.
ROLLING STONES: "VI SKAL BO I FRANKRIG"
Visse bands får en chance, og så er løbet kørt.
De får aldrig chancen for at gøre noget ved det.
Jeg hadede at forlade England. Men der var intet alternativ.
Jeg flyttede og forlod mine forældre og min søn, Stephen.
Jeg græd. Jeg ville ikke.
Jeg vidste, jeg ville hade at bo i Frankrig.
Folk troede, at vi flyttede sammen.
Vi skulle finde et sted at indspille en ny plade.
Men vi fandt intet.
Vi måtte indspille i Keiths hus. Ellers ville han ikke være med.
Der indspillede vi "Exile on Main St.".
I kælderen i hans hus...
Det var sørgeligt. Alle gik op i narko.
Jeg ville ikke kendes ved det, på nær musikken.
Kælderen var som en ovn. Der er billeder af os på gulvet.
Men uanset hvor besværligt det var, så fungerede det.
Vi var uovertrufne.
Nummer fem, optagelse et.
TURNEPLANER
BESKIDT OG PÅ TOPPEN
New York fik set Rolling Stones på turneens sidste stop.
Ville du tage på samme turne igen? 30 byer?
Så længe jeg får ferie. Energien er i top.
CANADA
Hvis Stones opløstes efter den her turne-
-hvad ville du så gøre?
Jeg forsøgte at leve et normalt liv. Efter indspilningen eller turneen-
-prøvede jeg at leve så normalt som muligt.
Det lykkedes at betale skatten og få penge tilovers.
Det åbnede op for et helt nyt liv.
Du har en solbrun kulør. Det er vel, fordi du bor i Sydfrankrig?
-Det er mit franske look. -Hvad laver du?
I Frankrig? Jeg har mødt så mange forskellige mennesker.
Jeg går på kunstudstilling og den slags. Det er hyggeligt.
André Verdet præsenterede mig for kunstnere, poeter og skulptører.
Man spiste på den lokale restaurant.
Man blev som en lille familie.
Jeg mødte Jimmy Baldwin på Colombe D'Or.
Jeg erfarede, at han elskede Ray Charles.
Jeg vidste ikke meget om ham. Jeg havde set en koncert i 1964.
"Må jeg låne nogle plader?" "Ja, jeg tager dem med til dig."
De følgende dage spillede jeg Ray Charles uafbrudt.
Han blev min favoritmusiker fra det århundrede.
Så inviterede André Verdet mig over til Marc Chagall.
"Maleren Marc Chagall?" "Ja."
Han var fantastisk.
Han sagde: "Det er ikke originalt at være langhåret."
"Men vi var de første med langt hår." "Okay, så er I originalen."
Vi var venner de sidste otte år af hans liv.
Jeg så, hvor enkelt han levede.
Man skal ikke undgå det trivielle.
Man værdsætter de store ting mere, hvis man gør det trivielle.
-Hvorfor turnerer I? -Jeg blev træt af havearbejde.
Det er Rolling Stones, der gælder.
-Hvad mener du? -Det er verdens bedste rockband.
På et personligt plan, er det svært at være et Stones-medlem-
-med tanke på presset-
-og hvad det betyder for dig som individ?
Det kan være svært.
Det sværeste er at kunne interessere sig for andre ting.
Jeg lavede min første soloplade i 1973, "Monkey Grip".
Jeg var Rolling Stones' bassist. Man forventede ikke andet af mig.
Man var nødt til at vise, man var god nok.
Du lavede et album i 1974 med Buddy Guy og Junior Wells.
Jeg skulle lave en rytmesektion til Montreux Jazz Festival.
Claude Nobs ringede: "Du skal med til Montreux Jazz Festival."
"Muddy Waters kommer, han har intet band. Kan du skaffe et?"
Vi pakkede bilen og kørte.
Buddy Guy og Junior Wells lyttede til os.
Buddy spurgte: "Kan I spille med os?" "Ja."
Vi skulle spille med Muddy Waters.
Bassisten skal udfylde hver tone, jeg misser.
Han skulle fylde alt, jeg missede. Jeg missede meget.
Han spreder ordet hurtigere end jeg.
Folk ser dem stadig som verdens største rockband.
Glyn Johns ringede: "Vil du indspille i morgen med Howlin' Wolf?"
"Howlin' Wolf? Ja. Hvem er med?"
"Charlie." "Fantastisk."
"Og Eric Clapton. Det bliver jer tre." "Det lyder fantastisk. Ja."
Jeg tog derover og mødte alle og hilste på Wolf.
Jeg hilste på min helt.
Vi samles alle og gør et forsøg.
Wolfs stemme var unik.
Kom så.
Han skal bare tælle. Vi kører.
Det var fantastisk at arbejde med Wolf og møde hans familie.
Han var en rar kæmpe. Han var næsten skrækindjagende.
Det er virkelig heldigt at få sådan en chance.
TAYLOR DROPPER STONES
Vi hørte fra kontoret, at Mick Taylor var stoppet.
Vi skulle til at indspille og stod nu uden guitarist.
Guitarstemning.
Til slut lånte vi Woodie til turnéen, fra The Faces.
Han var en katalysator mellem Charlie og mig kontra Keith og Mick.
Ronnie var klovnen, som holdt sammen på alt.
Hvad får jer til at fortsætte med at turnere efter alle disse år?
At spille sammen... Alle vores minder om steder og mennesker...
Jeg kan ikke forklare det. Det føles godt at optræde.
I juli 1978 snublede jeg over nogle kabler-
-og faldt to meter ned og blev slået bevidstløs.
Alle var gået, men bemærkede så, jeg manglede.
De kom tilbage og så mine sko stikke frem.
Resten af turneen spillede jeg med to fingre tapet sammen.
I 1981 lavede vi en gigantisk USA-turne. Det var fantastisk.
I 1982 lavede vi en Europa-turne, ligeledes gigantisk og fantastisk.
Så stoppede det.
Mick og Keith skændtes, og vi optrådte ikke i syv år.
I mellemtiden gjorde jeg mit.
Vi tager en pause, og så lytter vi det igennem igen.
Alle vil lave et soloalbum. Så jeg begyndte at skrive.
Jeg havde indspillet hjemme på en skrækkelig båndoptager.
Alt eksploderede med "Je Suis un Rock Star".
De spiller singlen.
Bill Wyman, "Si si, Che Suis un Rock Star". Var det korrekt?
"Je Suis un Rock Star" "Jeg er en rockstjerne".
Tro ikke på det. Jeg mener det ikke.
Din single ligger på topti i England.
Ja, den er på top-15 overalt.
Jeg føler en barnlig glæde ved at få et hit-
-præcis som jeg gjorde med Stones i 1963.
Er det anderledes, når en superstjerne går på wc?
-Ja. -Hvordan?
Jeg supertisser.
Alle troede, vi førte meget spændende liv.
Det var det de to timer på scenen, men resten var dødkedeligt.
Det er svært at bevare ens dømmekraft.
Man er flyttet fra sine venner og er altid på turne.
Alt ændrer sig, intet er permanent.
Der var ingen tid.
Pludselig havde man ikke set sin fætter i to år.
Man mistede næsten kontakten med sine søskende.
Jeg blev inviteret til et arrangement. Der var en masse dans.
Jeg så en smuk pige med opsat hår.
Jeg talte med hende. Hun hed Mandy Smith.
Det kom fra hjertet. Det var ikke begær, som folk troede.
BILL Og MANDY SKAL GIFTES
Tøvede du, eftersom du har været ungkarl så længe?
Tøvede du med at blive gift?
Nej. Jeg vidste, hun var den rette, men hun var for ung da.
Hun skulle leve livet lidt, før hun tog beslutningen.
Han er Stones-rebellen, men ceremonien var meget traditionel.
Begge sagde, de ikke ville føle sig gift uden en kirkelig vielse...
Vi mødtes for flere år siden og ville giftes, men der gik det ikke.
Hvis noget er rigtigt, går det, og her står vi nu.
BILL OG MANDY SKAL SKILLES EFTER FEM MÅNEDER
Det var dumt af mig at tro, det ville gå.
To triste ægteskaber. Jeg måtte få styr på mit liv.
Fem, fire, tre, to, et. Fyr.
Vi optrådte slet ikke fra 82-89. Det var en genforening-
-men jeg så det som en flot afslutning.
Vi spillede fem gange på Wembley Stadium og en på Shea Stadium.
Vi spillede i Japan for første gang, foran 45.000.
Ti koncerter i træk. Det var fantastisk.
I Prag spillede vi foran 130.000 fra Polen, Ungarn og Tjekkoslovakiet.
Der var tre turneer og 120 koncerter-
-for 7.250.000 mennesker. Det var utroligt.
Vi afsluttede turneen.
Det var et godt tidspunkt at slutte i Rolling Stones. På toppen.
Så jeg stoppede.
I løbet af de 31 år elskede jeg alt det, vi gjorde og opnåede.
Men jeg skulle have styr på mit privatliv og min fremtid.
Det var en munter fugl.
Fantastisk.
Det er fine sommerfugle.
Fortæl du det. Du husker de romantiske ting bedre end jeg.
Hvorfor glemmer du dem? Du husker fakta, men glemmer det romantiske.
Suzanne og jeg mødtes i 1979. Hun inspirerede "Je Suis un Rock Star".
-Ser du mig? -Ja.
Hej.
Sikken kliché. Jeg var model, han var musiker.
Han var der med en fotograf, og jeg ville tale med fotografen.
Bill begyndte at flirte med mig-
-og jeg spurgte, hvorfor han var så interesseret i musik.
Jeg flovede mig over, jeg ikke genkendte ham.
Det er Matilda. Vi kan se alt.
-Må vi bruge din børste? -Ja.
Må vi tage æggene?
Vi blev gift for at stifte familie. Han ville starte forfra.
Han ville leve et normalt liv. Han ville kunne gå ud-
-og gå i biffen uden at blive overfaldet. Det ville han opleve.
Ssh.
Da vi blev gift og fik børn, fik han tid.
Han vil bruge tiden til noget produktivt.
Han har et behov for at genopleve det, han har oplevet-
-og sortere i det for at se, hvem han er, og hvad han har gjort.
Han tog de gamle kasser frem og begyndte at scanne tingene.
Han så det som et arbejde, han måtte fuldføre.
Jeg tror, arkivet inspirerer ham.
Det er, som om han har en skat, han vil dele.
Så begyndte jeg at spille igen.
Via The Rhythm Kings spiller jeg med fantastiske musikere-
-og går tilbage til musikkens rødder.
Vi finder bortgemte sange, som vi giver nyt liv.
Læg den der væk. Det må I ikke.
Stemningen på tourbussen er familiær.
Han elsker at omgås musikere.
Han har været musiker hele sit liv.
Bill vil spille musik, men ønsker ikke berømmelsen.
Han spiller for sin egen skyld.
Man må vælge en anden vej for at finde sig selv.
Man farer nemt vildt på vejen mod berømmelse.
Hvis det er alt, man har, kan man til sidst føle:
"Gid jeg var stoppet op og havde duftet til roserne."
Men jeg tror, at Bill både har duftet til dem og givet dem navne.
At have levet sådan et liv og stadig bevare jordforbindelsen...
Han voksede op i 40erne. Han er et stykke af det gamle England.
Berømmelse er kun generende, når man opfører sig som en berømthed.
Bill har aldrig opført sig som en berømthed.
Jeg klarer mig med det, vi laver, bedre end nogen, værre end andre.
Man lærer altid noget nyt.
Man bliver aldrig så god, som man ønsker, uanset hvad.
Ray Charles spillede på Southbank.
Midt i koncerten spiller han "Georgia on My Mind".
Han sender bandet ud og sidder alene på scenen.
Så begynder han... "Georgia..."
Det var følelsesladet.
Hele publikum, 4.000 personer, sad og græd med Ray Charles.
Ingen anden har sådan et publikum.
Det var utroligt.
Koncerten var slut... Nu bliver jeg rørt. Det var så fantastisk.
Den var slut, og vennerne spurgte, om vi kunne komme backstage.
Jeg sagde, at musikere hader den slags.
De er trætte og svedige og vil koble af.
Jeg sagde, vi kunne vente, til publikum var gået, og så gå.
Mens vi ventede, kom en frem og sagde:
"Mr Charles ved, du er her og vil gerne se dig...."
Du beundrer ham mere end nogen anden musiker.
Det var... Det var fantastisk.
Vent lidt...
Giv mig et øjeblik...
Ja... Han...
Vi gik backstage og mødte ham.
Han var fantastisk.
Jeg kan ikke.
Ray Charles spurgte, om han ville spille på hans næste plade.
Og jeg turde ikke. "Jeg er ikke god nok."
Ja, det... Du sagde det vel ikke direkte til ham?
-Jo. -Gjorde du? Hvad sagde han?
Vi talte sammen i en halv time. Det var fantastisk.
Så sagde han: "Vil du spille på min kommende plade?"
"Jeg er ikke god nok."
De fleste bassister, jeg har mødt, var store fyre med store hænder.
Som barn var alle mine helte de små fyre.
De små fyre vil vise, at de kan måle sig med de store.
Det er drivkraften. Det har altid været min drivkraft.
Man finder sin egen måde.
Man træffer valg, som virker gode i det øjeblik.
Så sker der noget magisk, noget sjældent...
...som ikke skulle være sket for en arbejderdreng fra Sydlondon.
Jeg har levet et mærkeligt liv.
Bill Wyman. Jeg spiller bas...guitar.
Det var vel det.
Danske tekster: www.btistudios.com